Саки
Сприхавия Херман, или историята на големия плач

Превод от английски: Светла Христова, —

chitanka.info

През второто десетилетие на двайсетия век, след като Англия бе опустошена от Голямата чума, на британския престол седна Сприхавия Херман, наречен още Мъдреца. Цялото кралско семейство чак до трето и четвърто коляно бе покосено от Смъртоносната болест, ето защо Херман Четиринайсети Саксе-Драксен-Вахтелщайнски, който се намираше на трийсето място в списъка на престолонаследниците, един ден се оказа владетел на цяла Британия и на презморските й земи. Той бе една от неочакваностите, които понякога се случват в политиката, и при това се случи твърде решително и усърдно. В много отношения се прояви като най-напредничавия монарх, който някога бе заемал трона на толкова силна държава. Преди хората около него да успеят да разберат къде са, вече бяха другаде. Дори министрите му, макар че по традиция и те си бяха напредничави, едва смогваха да вървят в крак със законодателните му предложения.

— Безспорен факт е — призна един ден министър-председателят, — че срещаме големи затруднения с тези създания, които настояват за избирателни права на жените. Те объркват нашите събрания из цялата страна и се опитват да превърнат Даунинг стрийт в нещо като политически пикник.

— Трябва да се справим с тях — рече Херман.

— Именно — каза министър-председателят, — да се справим с тях, да, несъмнено, само че как?

— Сега ще ви съставя законопроект — продължи кралят, сядайки зад пишещата си машина, — според който жените ще трябва да гласуват при всички бъдещи избори. Забележете, ще трябва да гласуват, или, казано още по-ясно и разбрано, ще са длъжни да го правят. За мъжете гласуването ще остане по желание, както и преди, ала всяка жена на възраст от двайсет и една до седемдесет години ще бъде заставена да гласува, и то не само за парламентарни избори, за избори на областни комисии, на окръжни, общински и градски съвети, но и за следователи, училищни инспектори, църковни настоятели, уредници на музеи, здравни работници, преводачи в полицейския съд, инструктори по плуване, предприемачи, хормайстори, борсови управители, учители в художествени школи, катедрални служители и други местни чиновници, които ще добавя в списъка, така както ми хрумнат. Всички тези длъжности ще станат изборни и избирателите от женски пол ще бъдат глобявани по десет лири за всеки пропуск да гласуват. За извинителни ще се приемат само отсъствията, подкрепени със съответно медицинско свидетелство. Внеси този законопроект в двете камари на парламента и вдругиден ми го донеси да го подпиша.

Още от самото начало Принудителното женско избирателно право не породи никакъв възторг дори в средите, които най-гръмко бяха настоявали за правото на глас. Преди преобладаващата част от жените се бяха отнасяли с безразличие или дори враждебност към подобни агитации, а сега и най-фанатичните суфражетки почнаха да се чудят какво толкова привлекателно са намирали във възможността да пускат бюлетини в някаква си урна. В провинциалните райони задачата да се изпълнява новият закон бе достатъчно трудна и досадна; в по-големите градове тя се превърна в истински кошмар. Изборите просто нямаха край. Перачките и шивачките след работа веднага хукваха да гласуват, често пъти за кандидат, чието име не бяха чували, и просто го избираха наслуки; чиновничките и келнерките ставаха рано-рано, за да приключат с гласуването, преди да поемат служебните си задължения. Светският живот на жените от хайлайфа изцяло се обърка, плановете им непрекъснато се осуетяваха от необходимостта да посещават избирателните пунктове, тъй че гостуванията през уикенда и летните почивки постепенно се превърнаха в лукс, който можеше да си позволи единствено мъжката част от населението. Що се отнася до Кайро и Ривиерата, те станаха достъпни само за тежко болни инвалиди или за невъобразимо богати жени, защото натрупването на глоби от по десет лири по време на продължително отсъствие бе разход, който дори заможни хора трудно можеха да си позволят.

При тези обстоятелства никак не бе чудно, че движението за лишаване на жените от избирателни права доби застрашителни размери. Привърженичките на лигата „Жени против гласуването“ наброяваха близо един милион. Нейните знамена, обагрени в лимоненожълто и холандско червено, се вееха навред, а бойният й химн „Не щем гласуване, не щем“ се превърна в популярен напев. Тъй като правителството не даваше никакви признаци, че е впечатлено от метода на мирното убеждение, на мода дойдоха някои по-груби методи. Имаше случаи на разтурени политически събрания, на малтретирани министри, на изпохапани полицаи, на отказ от обикновена затворническа храна, а в навечерието на годишнината от Трафалгарската битка група жени се навързаха с въжета по цялото протежение на Нелсъновата колона, тъй че обичайната украса от цветя трябваше да бъде пренебрегната. При все това правителството упорито се придържаше към убеждението, че жените непременно трябва да имат право на глас.

Когато всички средства бяха изчерпани, една находчива жена изнамери способ, за който — чудно наистина — никой не се бе сетил дотогава. Така бе организиран Големият плач. Огромни тълпи от жени, по десет хиляди наведнъж, ридаеха на смени на публични места в столицата. Те ронеха сълзи по железопътните гари, в метрото и омнибусите, в Националната галерия, в парка „Сейнт Джеймс“, в концертните зали, в магазините, по пазарите и къде ли още не. Непомраченият до този момент успех на блестящата фарсова комедия Заекът на Хенри бе сериозно застрашен от присъствието на печално плачещи жени в партера и галерията на театъра, а един от най-оживено коментираните разводи, който се точеше с години, загуби много от пикантността си поради сълзливото поведение на част от публиката.

— Какво ще правим сега? — попита министър-председателят, чиято готвачка бе изляла потоци сълзи във всички сутрешни блюда, а бавачката на децата му ги бе отвела на разходка, плачейки тихо и сърцераздирателно.

— За всяко нещо си има време — рече кралят, — има време и за отстъпление. Внеси в двете камари закон, който да лишава жените от избирателни права, а вдругиден го представи за моето кралско одобрение.

Когато министърът се оттегли, Сприхавия Херман, наречен още Мъдреца, гръмко се изкиска.

— Можеш да убиеш котка не само като я задавиш със сметана — рече си той, — ала все пак не зная дали това не e най-добрият начин.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.